Bare én skapning har skapt seg
et liv i alle jordas habitater.
Den skapningen er mennesket.
Over hele verden klarer vi
å overleve på de villeste stedene.
Langt fra storbyens lys.
Ansikt til ansikt med naturen.
Dette er menneskets planet.
Jungelen er den frodigste,
mest komplekse og mystiske natur.
Den ser frodig ut.
Men for mennesker er omgivelsene
overraskende ugjestmilde.
Selv om store sivilisasjoner har
oppstått her i tidenes løp,-
- har ingen av dem overlevd
tidens tann.
Jungelen vil ikke temmes, og alle
som bryter jungelens lov, straffes.
Men noen vokter fortsatt
hemmeligheten bak livet her.
Dette er historiene om folket
som kaller regnskogen sitt hjem.
Regnskogene dekker bare to prosent
av jordas overflate.
Men de huser over halvparten av
alle levende arter.
Men mange av dyrene lever
i tretoppene,-
- der de er
utenfor rekkevidde for oss.
Det er så vanskelig å jakte i
tretoppene fra bakken-
- at det er en daglig kamp
å få nok protein.
Matis-folket i Brasil er
dyktige jegere.
Men den siste uka
har de manglet kjøtt.
Benin er sulten og fast bestemt på
å fange noe i dag.
Gift fra en trefrosk renser kroppen
og gjør ham klar til jakt.
Det gjør oss sterke og raske,
så vi kan holde følge med dyrene.
De drypper også giftig plantesaft
i øynene for å skjerpe sansene-
- og innstille hodet på jakten.
Fly fort, lille fugl.
Løp fort, jacu.
Løp fort, ville hjort.
De påkaller dyreåndenes kraft.
Det krever et spesielt våpen
å jakte dyr i tretoppene.
Et fire meter langt pusterør
som er utviklet over tusener av år.
Vi arver jaktevnene våre...
...fra forfedrene våre.
Og vi øver i mange år
før vi blir dyktige.
Det er vanskelig
å få øye på dyrene i villniset.
Så Matis-folket bruker hørselen
for å lokalisere byttet.
Og de etterligner dyrelyder
for å lokke dem fram.
De kan imitere
alle ti apearter i skogen.
En brølape svarer.
Apene sitter 30 meter oppe
i et fikentre og spiser.
Pilene risses med pirayatenner,
så spissen knekker i byttets kropp.
I motsetning til skytevåpen er
pusterør lydløse-
- og kan avfyres
uten å skremme apene.
Benin treffer, og apene flykter.
Når apene er truffet,
må de finnes mens giften virker.
Denne apen er svekket, men den
gjemmer seg og må jages fram.
De skyter igjen.
Nå sitter den fast i en lian,
så de må inn og hente den.
Det var én.
Men det er bare begynnelsen.
Benin er en av de raskeste
og må innhente flyktende aper.
Han skyter igjen, men bommer.
Benin skyter igjen.
Denne gangen treffer han.
Til slutt stopper apen.
Og Benin sikter én siste gang.
Åtte aper.
Det har vært en god dag.
Men de vender ofte tomhendte hjem.
Jeg er glad for å komme hjem
med kjøtt til familiene våre.
Det er vanskelig å jakte i trærne,
så det meste finnes ved bakken.
Men det er ikke så mye lettere
å finne mat i skogbunnen.
Denne mystiske verdenens komplekse
natur er vanskelig å mestre,-
- så de lærer fra barnsben av.
Orlando lever i
Piaroa-stammen i Venezuela.
Han er som andre barn, men livet i
jungelen har gjort ham selvstendig.
Hvis vi ikke har nok mat hjemme,-
- må jeg og vennene mine på jakt.
Men dette eventyret fører dem
dypt inn i jungelen.
Bare to prosent sollys
når skogbunnen,-
- så det er overraskende få planter
her. Dermed er det også få dyr.
Det er mindre protein her
enn i en ørken.
Og mye av det er giftig.
Her er det ingenting.
Her er det livsviktig
å skille mellom mat og fare.
Denne ser god ut.
Få skapninger har dårligere rykte
enn den de leter etter.
Goliath-edderkoppen, på
størrelse med en middagstallerken.
Verdens største edderkopp.
Ikke et særlig
appetittvekkende måltid.
Men man kan ikke være kresen
i jungelen.
Rekk meg bladene.
Orlando sier at den smaker godt,-
- og her må man kunne
håndtere farlige dyr.
Piaroa-barn lærer å jakte
på edderkopper som femåringer.
Og på få timer
kan de fange nok til et måltid.
Men de må både passe seg
for de store gifttennene-
- og hårene de sender
mot en angriper.
Pass på så ikke hårene stikker.
Det er ubehagelig å røre
eller inhalere dem.
Jeg ble stukket.
Fang den!
- Orlando ble verst rammet.
- Det klør veldig!
Men han er vant til ubehaget.
Vi spiser dem før vi legger oss.
Taranteller smaker best ristet
som marshmallows.
Hårene må svis av slik
at man ikke får dem i halsen.
Når de piper fordi luft siver ut
av beina, er de snart ferdige.
Edderkoppene lager alltid sånn lyd.
Nå er min ferdig.
Taranteller smaker litt som krabbe
og er gode med litt krydder.
Rekk meg chilien, Rosana.
Skal Orlando og vennene overleve,
må de utnytte skogen optimalt.
Jungelfolk er
så avhengige av omgivelsene-
- at de blir en naturlig del av
skogen og knytter bånd til naturen.
Få lever tettere sammen med dyr
enn Awa Guajaene i Amazonas.
De holder en rekke dyr fra skogen.
Awa-folket er besatt av kjæledyr.
Og noen dyr verdsettes
mer enn alle andre.
Som hos Matis-folket utgjør apene
halvparten av proteininntaket.
Men forholdet til apene gir dem
mye mer enn mat.
Emwi spiser ikke bare aper,
hun elsker dem.
Jeg elsker å oppdrette aper.
Hvis de dreper en mor,
holder jeg ungen som kjæledyr.
Kjæledyr smaker ikke godt.
Vi spiser bare ville aper.
Nesten alle familiene har aper
som kjæledyr.
Det er åtte apearter i landsbyen.
Awa-ene steller med apene og ser
dem mer som mennesker enn dyr.
Emwi er en kjærlig mor.
Både for barna og apene sine.
Det er ikke vondt, for den er tam.
For Emwi og de andre awa-ene er
amming av apeunger-
- en naturlig måte å hjelpe
en foreldreløs unge på.
Hvis jeg ikke ammer den, dør den.
Det kan virke rart å pleie et dyr
de også dreper, på den måten.
Men de mener at skogen må få
tilbake det samme som de tar.
Når livet vårt er så tett
knyttet til dyr og planter,-
- blir de uunngåelig
en stor inspirasjonskilde.
På Papua Ny Guinea er folk blant
de flinkeste til å kopiere naturen.
I den dype skogen viser en
paradisfuglehann seg fram-
- for en ganske fargeløs hunn.
Men hun er ikke eneste tilskuer.
Geling jakter paradisfugler. Det er
de verdifulle fjærene han vil ha.
Det er vakre fjær.
Du er en vakker fugl.
Den ettertraktede fjærpryden
går i arv.
Men iblant
må ødelagte fjær byttes ut.
Paradisfugler er så vanskelige
å fange at Geling må ha hjelp.
Peke vil ha tak i de lange hale-
fjærene fra prinsesseparadisfuglen.
Han lokker dem nærmere med frukt.
I morgen er det en stor dag
for Geling.
Klanen hans skal opptre
på en festival-
- hvor hans omdømme og landsbyens
ære vurderes ut fra fjærpryden.
På Sing Sing-festivalen
gjelder det å være flottest.
Og Geling vet at ikke
en eneste fjær må sitte feil.
Fjær gjør alltid folk
flotte å se på.
Men denne gangen er jeg flottest.
Blant fugler og folk får den mest
iøynefallende mest oppmerksomhet.
Men Geling overdriver kanskje...
Jeg har alltid seks-sju damer
i hælene.
Det er vanskelig å velge.
Skal man ta alle på én gang?
Eller en dame
hver kveld gjennom uka?
Sing Sing-festivalen er
verdens største utkledningsfest.
Med hundrevis av stammer er det en
av Ny Guineas største begivenheter.
Midt i kaoset legger Geling
siste hånd på kostymet.
Når jeg har hodepryden på,
føler jeg meg stolt og rik.
I Ny Guinea viser menn fram
sin forfengelighet.
Hver klan har sin egen stil.
Men nesten alle bærer fjær
fra paradisfuglen.
Både i utseende og paringsdansen-
- er likheten mellom
mennesker og dyr tydelig.
De er som to dråper vann.
Begge parter demonstrerer styrke
og skjønnhet med fjær.
Midt i flokken er det Gelings tur
til å vise seg fram.
Det tar mange år å samle
så mange fjær-
- og bli kjent som en viktig mann.
Tilknytningen til paradisfuglene
begynte for 40 000 år siden.
Og den er fortsatt like sterk.
Geling er eldre,
og beundrerne er færre.
Men han gir seg ikke.
Regnskogens natur påvirker dem
som bor her på mange måter.
Ofte med et forbløffende resultat.
BaAka-stammen ved Kongoelven
blir inspirert av jungelens lyder.
Enten de bruker elven som tromme...
...eller dyrelyder
i arbeidssangene sine...
...mener stammen at musikk er
skogens største gave til dem.
Men her er det også noe annet
stammen setter høyt.
Så høyt
at de risikerer livet for det.
Tete og Mongonje er på jakt.
Men de er ikke ute etter kjøtt.
Se, Mongonje.
Det er en bikube der oppe.
Se, biene flyr den veien.
Den greina helt der oppe.
Det er langt
opp, men kona vi ha honning.
- Å nei. Er hun sint?
- Ja, hun er rasende.
Her er honning flytende gull,
og de gjør alt for å få tak i den.
Av en lian lager Tete en sele slik
at han kan holde seg fast i treet.
Slik klatring krever ferdigheter,
styrke og utholdenhet,-
- særlig i tropevarmen.
Mens Tete klatrer, lager Mongonje
røyk av friske blader-
- for å berolige biene.
Det har gått en time,
og Tete har kommet langt opp.
Men han har fortsatt
et stykke igjen.
Nyheten om honningen
har spredt seg.
Tetes kone og barn kommer
for å se på.
Når man klatrer i høye trær,
må man tømme hjertet for frykt.
Tete er endelig oppe
i treets krone.
Men for å komme videre,
må han forlate selen.
Hvis man er redd, faller man ned.
Mange av mine venner
har dødd av dette.
Tete vet utmerket godt
hvor farlig det er å samle honning.
Men BaAka-folket mener
at mot skaper menn.
Og her er det så lite sukker
at honning er den beste næringen-
- Tetes familie kan få.
Tete er den flinkeste.
Barna er ikke bekymret for ham.
De er bare stolte.
De sier: "Se på pappa!"
40 meter oppe uten sikkerhetsline.
Tete må ikke tråkke feil.
Og nå begynner biene å angripe.
Han er framme ved bikuben.
Men han må ha tak i honningen
før biene overmanner ham.
Røyken hjelper,
men Tete blir likevel stukket.
Endelig når Tete inn til gullet.
Herlig. Det er mye honning her.
Den første kurven kommer
ned til Tetes familie.
Selv ikke tusenvis av sinte bier
kan holde dem vekk.
Honning smaker deilig.
Veldig deilig.
Min mann er godhjertet.
Han kommer alltid
med honning til meg.
Tete tar seg tid til
å nyte suksessen.
Han har gledet kona og barna-
- og oppnådd respekt fra stammen.
Når man lever i en skog,
kan enkle ting ha høy verdi.
Men det er trærne som er
mest ettertraktet i hele verden.
Hogst er en av de største truslene
mot regnskogene.
Men noen steder er effekten
på langt nær så destruktiv.
På grensen mellom India og Burma
hogger man på en skånsom måte.
Blant annet utnyttes den rå styrken
hos jungelens mektigste dyr.
Dette er Ramprasad. En elefantokse
på fem og et halvt tonn.
- Dette er Sumir, hans mahout.
- Du jobber hardt, Ramprasad.
Mens det er lyst må de dra en
to tonn tung stamme ut av skogen.
Ramprasad er
leirens største elefant,-
- men oppgaven krever
styrke og kommunikasjon.
Sumir styrer Ramprasad
med over 100 kommandoer.
Høyre...
Stopp.
Han får kommandoer på
hindi og assamesisk,-
- men han forstår også litt engelsk.
- Sumir snakker også elefantspråk.
- Jeg tyder følelsene hans.
Du er en gammel elefant.
Ikke vær så barnslig.
Elefanter er både
sterke og smidige.
De er langt mer velegnet
enn maskiner i dette landskapet.
Det viktigste er at skogen
ikke må ryddes helt-
- for å få tilgang til
noen få utvalgte trær.
Hvis man kjører maskiner inn hit,-
- blir hele skogen ødelagt.
Bare fortsett.
Her trenger man
ikke dyre reservedeler.
Elefanter går på
100 % grønt drivstoff.
Til gjengjeld har Ramprasad sin
egen mening og må vises respekt.
Elefanter er veldig sterke.
Mange blir drept
fordi de ikke forstår elefantene.
Elefanter må trenes
før de settes i arbeid.
Men de er fortsatt ville,
så vil man bevare kontrollen,-
- må ordrene gis med empati.
Sumir og Ramprasad når fram til
oppsamlingsstedet i god tid.
Transporten til sagbruket er det
eneste man bruker maskiner til.
Men de er ikke ute av skogen ennå.
Igjen er elefanter
mer nyttige enn maskiner.
Det var det. Nå er det tid for
et velfortjent bad.
Junglene i Øst-India og Burma
er de største i Asia.
De er et fristed for de siste,
friske asiatiske elefantene.
Disse elefantene er
ikke fri lenger.
Men denne formen for skogbruk
trygger dem og hjemmet deres.
Ved å inngå et partnerskap med
naturen kan folk leve i jungelen-
- uten å ødelegge den.
Men i mange regnskoger
fins ingen slik harmoni.
På bare 50 år er halvparten av
verdens regnskoger ryddet.
Så mange som 100 regnskogarter blir
utryddet hver dag.
Mange av dem dør ut
før de blir oppdaget.
Og det gjelder ikke
bare dyr og planter.
Vi mister også folkeslag
vi vet nesten ingenting om.
Selv i det 21. århundre lever folk
isolert fra resten av verden.
Og nesten alle lever i jungelen.
Disse enorme skogene er
de siste stedene på jorda-
- hvor hele samfunn kan eksistere
uten å bli oppdaget.
Man antar at det er
70 isolerte stammer i Brasil.
Rundt to tredeler av
det samlede antallet i verden.
Jose Carlos Meirelles jobber med
å beskytte Brasils stammer.
I dag håper han
å møte en av stammene.
Du må snu.
Snu.
Han må nå fram til dem
før andre gjør det.
Det er vår oppgave
å overvåke territoriet-
- slik at ingen forstyrrer.
Slik at stammene får leve i fred.
Skog- og minedrift
trenger inn i skogene,-
- og noen vil benekte
at det fins isolerte stammer her.
Stammene risikerer å bli utslettet-
- slik man slår en mygg.
Og ingen vil merke det.
Det er bra. Vi er nesten der.
Meirelles må ha bevis. Hvis disse
menneskene skal beskyttes,-
- må han bevise
og offentliggjøre deres eksistens.
Et bilde av dem
gjør mer enn tusen rapporter.
Folk må se det for å tro det.
Dette er de aller første bildene av
en isolert stamme.
Tenk at det fins mennesker
som dem i det 21. århundre.
Man vet veldig lite
om livsstilen og språket deres.
Meirelles håper det forblir slik.
I 40 år har han beskyttet isolerte
stammer fra omverdenen.
Men det er ikke nok
å la dem være i fred.
Framtida deres avhenger ikke av
dem, men av vår samvittighet.
Hvis illegale gruve-
eller skogfirmaer kontakter dem,-
- skyter de ikke bare med kameraet.
De bruker våpen.
Med zoomlinse kunne de filmes på
en kilometers avstand-
- slik at forstyrrelsen ble minimal.
Meirelles tror at hvis folk vet
at stammene er her,-
- blir det lettere
å beskytte livsstilen deres.
Deres eksistens er
viktig for menneskeheten.
De minner oss om at det er mulig-
- å leve på en alternativ måte.
De er de siste frie menneskene
på planeten.
Mennesker har overlevd her
ved å være en del av skogen.
Men den tilpasningen gjør dem så
sårbare i en tid med forandringer.
Disse menneskene eier en rikdom av
kunnskap og evner-
- som gjør det mulig for mennesket
å leve i naturen.
Svært få menneskers eksistens er
så tett knyttet til regnskogen-
- som de isolerte stammene
i det vestlige Papua Ny Guinea.
Korowai-stammen er så tilpasset
at de har flyttet opp i trærne.
Denne klanen bygger nytt hus.
Men ikke et vanlig hus.
Byggematerialene hentes på stedet.
Og de jobber fortsatt
med steinalderredskaper.
Det er et ambisiøst prosjekt.
Planen er å bygge
det nye huset 35 meter opp i treet.
Det er godt at de har valgt
et jerntre. Skogens sterkeste tre.
Først bygger de en stige
opp til trekronen.
Dette er de eneste stammene i
verden som bor oppe i trærne.
Og det gjør de av flere grunner.
De er trygge for vannmasser,
stikkende insekter-
- og angrep fra fiender.
Men først og fremst
skal det vise hvor dyktige de er.
For jo høyere huset er plassert,
jo mer prestisje gir det.
Korowai-ene er særegne, men en
håndverker er en håndverker.
- Det er godt med en pause.
- Vi tar en røyk. Hvem har fyr?
Ikke tull! Faller vi ned, dør vi.
Som en av klanens beste klatrere
leder Wayo det farlige arbeidet.
Vi binder dem sammen her.
Kapp greinene der og der.
- Men vær forsiktige.
- Ja, treet er høyt. Vi må passe på.
Å tynne greinene gjør huset
mer stabilt når det blåser.
Faller man ned,
er det den visse død.
Men Korowai-ene er vant til
å klatre i tretoppene.
Jeg har bare hørt om én person-
- som døde av et fall fra et trehus.
Etter hvert som huset reises,
faller flere og flere trær.
Men de må falle i riktig retning.
Det er hektisk aktivitet
på byggeplassen.
Regntiden nærmer seg,
og taket må på plass.
Alle hjelper til slik
at de blir ferdige i tide.
Når vi bygger hus i tretoppen...
...kommer naboene for å hjelpe oss.
Så hjelper vi dem en annen gang.
Taket tekkes med sagopalmeblader-
- og gulv og vegger lages av bark.
Det gjør ikke noe at det er tungt.
Jeg er sterk. Jeg faller ikke.
På 2 uker med 42 arbeidere,
utallige felte trær,-
- 30 bunter palmeblader,
16 barkruller og 5 km ranker...
...er det nye huset ferdig.
Nå er det tid for å flytte inn.
Også her går man inn
i en bestemt rekkefølge.
Kvinnene går inn sist slik at
mennene ikke kikker under skjørtet.
Alt må bæres opp. Kjæledyrene også.
Og det er langt ned
hvis man har glemt noe.
Den første ilden tennes
ved en seremoni.
En sær velsignelse av et trehus,-
- men det er ikke
så strenge HMS-regler her.
Foreldrene er overraskende
avslappet mens barna utforsker.
Man kan nyte utsikten
mens bålet knitrer.
Vi er veldig glade for å få bo
i en så vakker skog.
Kunnskap, evner og oppfinnsomhet
gjør at de behersker omgivelsene.
De lever i harmoni med omgivelsene
og viser den nødvendige respekt.
Deres utrolige liv minner oss om
at vi er ingenting uten naturen.
Å dokumentere papuansk trehus-
bygging var en stor utfordring.
De hadde to uker på seg
til å filme.
Da ting gikk galt, var det
korowaifolket som reddet dem.
LAHAYU-KLANENS LANDSBY
I PAPUA, INDONESIA
Innspillingen førte fotograf Gavin,
researcher Rachael, produsent Tom-
- til noen av verdens
minst utforskede jungler.
Vi har reist i fem dager. Flyreisen
gikk bra, de tok fint imot oss.
Jeg tror
at vandringen tar tre dager.
Ingen vei tilbake.
Lokale bærere hjelper til,-
- men å vandre gjennom
den sumpaktige jungelen er tøft.
Da han hoppet uti, ville jeg vise
min gode vilje, men jeg falt uti.
De har bare to uker på seg
og kan ikke stoppe opp.
Til slutt når man lahayu-landsbyen
og får en varm korowai-velkomst.
Hei, min venn! Min gode venn.
Dette er Ninkana.
Man håndhilser i fem minutter.
På tide å snakke forretninger.
ALIOM, LANDSBYENS LEDER
Jeg peker ut treet for gjestene.
Hvis de vil, bygger vi der.
Gavin har alt sett hva naturen
kan by på på underlige steder.
Dette er Nasai.
I tillegg til at han har et utrolig
penisfutteral av en hornfugl,-
- så har han fjær.
- Kakadu.
- Jeg tror det er gultoppet kakadu.
Mye bråk? Og mer?
Krondue.
En due? Og hornfuglen?
Det var dagens naturleksjon.
Man inspiserer treet
som korowaiene har valgt ut.
De har funnet et fint tre. De vil
bygge huset 21 meter over bakken.
Man skyter opp et tau i et tre
ved siden av for å rigge kameraet.
Men tauet setter seg fast.
En mann har klatret opp.
Helt utrolig...
Jeg hadde vært livredd om det var
noen annen. Han kan det.
Så var problemet løst,
takket være korowaifolket.
Tauet er på plass. Nå er det
Gavins tur til å imponere.
De ble fascinert av alt utstyret
som vi trenger for å komme opp.
Særlig når det ikke fungerer.
De begynner å bygge
i en imponerende hastighet.
Gavin strever med å holde tritt.
Når han får teken på det,
begynner det å regne.
Det har regnet i sytten timer.
Utrolig!
Det er for farlig å klatre nå.
Vannivået stiger,
det er vann overalt.
Dessuten er toaletthullet i bakken
fylt til randen.
Siden man ikke kan arbeide,
bes teamet inn til sosialt samvær.
En barndomsdrøm.
Et av mine første minner-
- er av å bygge en trehytte.
Nå er jeg her og filmer ekspertene.
Korowaifolkets hus
er delt opp etter kjønn.
I kvinnenes avdeling
får Rachael mye oppmerksomhet.
De vil at jeg kler meg som dem.
Snart ser hun ut som en av dem.
Litt mer enn hun hadde tenkt seg...
Vi har knyttet bånd nå i to timer.
Det er gøy å bli kjent med stammen
og la dem få le av oss.
Dette er deres liv.
Når regnet stilner,
gjenopptar man arbeidet.
Alt utstyret sinker Gavin.
Har man filmet noen få
hjerteinfarkt i en slik før?
Når han vel kommer opp,
får han bruk for utstyret.
En smart sak: Man spidder den fast
som stativ i et tre-
- og fester kameraet på den.
Treet som de har valgt til huset,
er det høyeste i området.
Vi vil vise omgivelsene
og formidle en følelse av høyden.
Det tilsvarer nok tiende etasje.
Lagd av bare kvister og rotting.
Imponerende!
Det oppstår stadig
skumle situasjoner.
Nå feller de et stort tre. De
frykter at det faller over stigen.
I stedet for å forlate trehuset
dytter de det unna med stokker.
På bakken står to stykker
og drar i den andre retningen.
Hvis det faller i feil retning,
dør de.
Enda et tre faller.
Litt for nært til at det føles bra.
Heldigvis falt det ikke over oss.
Byggingen er snart over. Gavin må
filme sekvensen som viser huset.
Vi har spent en line mellom
trehuset og treet med kameraet.
Kameraet skal gli bakover på kabler
så huset vises frem.
Kom igjen... Den beveger seg ikke.
Hva har skjedd?
Den har dødd...
for første gang noensinne.
Søren også!
Enda en gang
reddes de av korowaifolket.
Her ser vi bevis på hvor dyktige
håndverkere de er. To kvister.
Kom igjen!
Kameravognen blir hentet ned
i tide til middagen.
Matlageret begynner å minke,
derfor får man på en delikatesse.
Sagolarver.
Det er store billelarver som lever
i sagopalmer. En delikatesse.
Knasingen på slutten er ikke
så gøy, men ellers smaker de ok.
Du ville jo ha proteiner.
- Han brekker seg.
- Det plopper som med kaviar.
- Liker du dem? Du kan få resten.
- Takk!
Vurderingen av sagolarvene er
at de er spiselige, men ekle.
Jeg tygger fortsatt...
Det er siste dagen, og Gavins siste
sjanse til å filme sluttscenen.
I dag har vi flaks. Solen skinner,
og de er så hjelpsomme.
Kameravognen funker. Jeg håper
at dette kan bli sluttsekvensen.
Det har vært fantastisk
å få følge byggingen i trekronen.
De har installert seg.
De fleste sover.
Jeg er utslitt.
Tiden med korowaifolket har gitt
Gavin et nytt perspektiv på livet.
Jeg vurderer min utilstrekkelighet
opp mot deres kunnskap.
Jeg har støvler pga slangene.
Solkrem som beskytter mot solen.
Jeg har flere sikkerhetsliner
i tilfelle en svikter.
De dør kanskje i yngre alder,
men deres livsstil er friere.
De klatrer opp og ned trærne.
Jeg lever heller et kortere,
men rikere liv.